A politika és az angol nyelv (Politics and the english language)
In: G. Orwell: Az irodalom fölszámolása, Bp. 1990.

A legtöbb ember, aki egyáltalán hajlandó ezzel az üggyel foglalkozni, elismerné, hogy az angol nyelv rossz állapotban van, de az általános feltételezés szerint tudatos akcióval ez ellen nem tehetünk semmit. Dekadens a civilizációnk, és nyelvünknek − e szerint az érvelés szerint − óhatatlanul osztoznia kell az általános összeomlásban. Ebből pedig az következik, hogy mindenféle harc a nyelvvel való visszaélés ellen avítt szentimentalizmus, olyasvalami, mintha előnyben részesítenénk a gyertyát a villanyvilágítással vagy a konflist a repülőgéppel szemben. Mindezek mögött az a félig tudatos hit rejlik, miszerint a nyelv természetes növekedési folyamat eredménye, nem pedig olyan eszköz, amelyet mi magunk alakítunk ki a saját céljainkra.
Mármost az világos, hogy a nyelv hanyatlását végső soron politikai és gazdasági okoknak kell kiváltaniuk, és nem tulajdonítható egyszerűen egyik vagy másik író személyes befolyásának. Ám az okozat okká válhat, és felerősítheti az eredeti folyamatot, így ugyanazt a hatást válthatja ki, még intenzívebb formában és így tovább, a végtelenségig. Valaki rákap−hat az ivásra, mert úgy érzi, kudarcba fulladt az élete, aztán még teljesebb kudarcot vallhat, amiért iszik. Nagyjából ugyanez történik az angol nyelvvel. Csúnyává és pontatlanná válik, mert ostobák a gondolataink, de nyelvünk henyesége megkönnyíti, hogy ostoba gondolataink támadjanak. A lényeg azonban az, hogy ez a folyamat visszafordítható. A modern angolság, különösen az írott angolság teli van rossz szokásokkal, amelyek utánzás útján terjednek, és amelyeket el lehet kerülni, ha hajlandók vagyunk az ehhez szükséges fáradságot venni magunknak. Ha megszabadulunk ezektől a rossz szokásoktól, képesek leszünk világosabban gondolkodni, (341) márpedig a világos gondolkodás az első szükséges lépés a politikai megújuláshoz. Így hát a rossz angolság elleni küzdelem nem komolytalan dolog, és nem kizárólag a hivatalos írók ügye. Erre közelesen vissza fogok térni, és remélem, addigra már világosabbá válik, hogy mit is akartam ezzel mondani. Addig is itt van öt mintapéldája annak, hogy hogyan szokás ma angolul írni.
Ezt az öt bekezdést nem azért választottam ki, mert különlegesen rosszak − ha akartam volna, sokkal rosszabbakat is választhattam volna −, hanem azért, mert különféle olyan szellemi bűnöket illusztrálnak, amelyektől jelenleg szenvedünk. Valamivel az átlag alatt vannak, de azért meglehetősen reprezentatív példák. Megszámozom őket, hogy amikor szükséges, hivatkozhassak rájuk:

1. „Nem vagyok valójában bizonyos abban, nem igaz−e, ha azt mondjuk, hogy az a Milton, aki valamikor hasonlatosnak látszott egy tizenhetedik századi Shelleyhez, nem vált−e, az évről évre keserűbbé váló tapasztalatok alapján, idegenebbé (sic) annak a jezsuita szektának az alapítójától, amelynek eltűrésére semmivel sem lehetett őt rávenni.”
Harold Laski professzor. (Esszé A kifejezés szabadságá−ból)
2. „Mindenekfelett nem kacsáztathatjuk lapos kőként a szókapcsolatok olyan természetes sokaságát, amelyek a szavak olyan ostoba felsorakoztatását írják elő, mint az idiomatikus nyelvhasználat szerint a lenyelni a békát az eltűrni, vagy a se köpni, se nyelni nem tudtam−ot a megrökönyödni helyett.”
Lancelot Hogben professzor. (Interglossa)
3. „Egyfelől ott van a szabad személyiség: ez lényegéből következőleg nem neurotikus, mert nincsenek sem konfliktusai, sem álmai. Vágyai, amennyiben vannak, átlátszóak, mert pontosan olyanok, amilyeneket az intézményes (342) jóváhagyás a tudat előterében tart; egy másfajta intézményi minta megváltoztatná számukat és intenzitásukat; alig van bennük valami, ami természetes, másra vissza nem vezethető, vagy kulturálisan veszedelmes. Ám másfelől a társadalmi kötelék önmagában nem más, mint ezeknek az ön−magukban biztos integritásoknak a kölcsönös tükröződése. Emlékezzünk csak vissza a szeretet definíciójára. Nem pontos képe−e az egy kis egyetemi emberkének? Hol van ebben a tükörcsarnokban helye akár a személyiségnek, akár a testvériségnek?”
Pszichológiai esszé. (Politics, New York)
4. „Az úriemberek klubjainak „legjobb emberei” és az eszeveszett fasiszta kapitányok, akiket egyesít a szocializmus közös gyűlölete és a forradalmi tömegmozgalom emelkedő árja iránti állati félelem, mind provokációkhoz folyamodnak, aljas gyújtogatásokhoz, mérgezett kutakról szóló középkori legendákhoz, hogy törvényesítsék a proletár szervezetek általuk szervezett elpusztítását, és soviniszta lelkesedésbe hajszolják a felizgatott kispolgárságot a válságból kivezető forradalmi út elleni harcukban.”
Kommunista brosúra.
5. „Ha új szellemet akarunk önteni ebbe az öreg országba, akkor van egy bonyolult és vitatott reform, amelyhez hozzá kell fognunk, ez pedig a BBC humanizációja és felvillanyozása. A félénkség itt a lélek elüszkösödésére és elsorvadására mutatna. Britannia szíve például talán egészséges és erősen ver, de a brit oroszlán ordítása jelenleg olyán, mint Zuboly ordítása Shakespeare−től a Szentivánéji álom−ban − olyan szelíd, mint egy turbékoló galamb. Egy férfias, új Nagy−Britanniát nem lehet a végtelenségig a világ szemében vagy inkább fülében a Langham Place meddő bágyadtságával meghamisítani, amely pimaszul parádézik „szabványos angolságával”. Amikor este kilenckor Britannia Hangját halljuk, sokkal jobb lenne, és (343) sokkal kevésbé lenne nevetséges, ha becsületesen lenyelnék a »h« betűiket, mint a makulátlan, szemérmetes, nyávogó vénlányok jelenlegi sznob, felfuvalkodott, gátlásos tanító nénis, elavult szamárbőgése!"
Levél a Tribuneban.

Ezek közül a bekezdések közül mindegyiknek megvan a maga hibája, de az elkerülhető csúfságoktól eltekintve két dolog mindegyikben közös. Az egyik a képek áporodottsága, a másik a pontosság hiánya. Az írónak vagy van valami mondanivalója, de képtelen kifejezni, vagy szándéktalanul valami mást mond, vagy szinte közönyös az iránt, hogy a szavai jelentenek−e valamit vagy sem. A homályosság és a teljes hozzá nem értés a modern angol próza és különösen mindenféle politikai irodalom legjellegzetesebb vonása. Mihelyt bizonyos témák felmerülnek, a konkrétumok beleolvadnak az absztrakciókba, és a jelek szerint senki nem képes olyan beszédfordulatokat kieszelni, amelyeket még nem csépeltek el: a próza egyre kevésbé a jelentésük kedvéért választott szavakból áll, hanem egyre inkább frázisokból, amelyeket úgy illesztenek össze, mint egy előre gyártott tyúkól elemeit. Az alábbiakban jegyzetekkel és példákkal kiegészítve felsorolom azokat a trükköket, amelyek révén a prózaszerkesztés munkáját szokásszerűen megkerülik:
Haldokló metaforák. Egy újonnan kitalált metafora segíti a gondolatot, mert vizuális képet idéz fel, míg viszont az olyan metafora, amely technikailag „halott” (pl. acélos elszántság), gyakorlatilag visszaváltozik közönséges szóvá, és általában anélkül használható, hogy elveszítené az elevenségét. Ám e között a két osztály között az elkopott metaforák hatalmas szemétdombja tornyosul, amelyek régen elveszítették minden felidéző erejüket, és pusztán azért használják őket, mert megtakarítják az embereknek azt a fáradságot, hogy maguk találjanak ki frázisokat. Néhány példa: Harangozzuk be a változásokat; álljunk ki szilárdan; ragaszkodjunk a vonalhoz; (344) kíméletlenül gázoljunk át; álljunk ki vállvetve; ne játszunk a kezére; nincsenek titkos céljaink; más malomban őrölünk; aztán zavarosban halászni; sodródni az árral; napirenden; Achilles−sarok; hattyúdal; melegágy. Sokat ezek közül úgy használnak, hogy nincsenek tisztában az értelmével (mi az például, hogy „sodródni"?), és gyakran összeegyeztethetetlen metaforákat kutyulnak össze, ami biztos jele annak, hogy az írót nem érdekli az, amit mond. Egyes ma közkeletű metaforáknak teljesen kitekerték az eredeti jelentését, anélkül, hogy akik használják őket, tudatában lennének ennek. Például azt, hogy ragaszkodjunk a vonalhoz, néha úgy írják, hogy vigyük a vonalat. További példa a kalapács és az üllő, amit ma mindig arra utalva használnak, hogy az üllő jár rosszul. A való életben mindig az üllő töri el a kalapácsot, és soha nem fordítva: ha az író megállna és elgondolkodna rajta, mit is mond, tudatára ébredne ennek, és nem fordítaná visszájára az eredeti frázist.

Operátorok, avagy verbális művégtagok. Ezek megtakarítják a megfelelő igék és főnevek kiválasztásával járó fáradságot, és ugyanakkor olyan fölös szótagokkal tömnek ki minden mondatot, amelyek a szimmetria látszatát kölcsönzik. Jellegzetes ilyen frázisok: hatástalanná tenni; harcolni ellene; elfogadhatatlannak bizonyul; kapcsolatba lép; alá van vetve; létrehoz; alapot ad; azzal a hatással jár; vezető szerepet játszik; érezhetővé válik; hatást gyakorol; tendenciát mutat; azt a célt szolgálja stb. stb. A vezérmotívum ebben az egyszerű igék kiküszöbölése. Az ige, ahelyett hogy egyetlen szó lenne, úgymint megtörni, megállítani, megrontani, megjavítani, megölni, olyan frázissá válik, amely egy főnévből vagy melléknévből áll, amelyet hozzáragasztanak valami olyan általános célokat szolgáló igéhez, mint a bizonyul, szolgál, képez, játszik, alakít. Ráadásul ahol csak lehetséges, előszeretettel használják a passzív formát az aktív alak helyett, igenevek helyett pedig főnévi szerkezeteket alkalmaznak (vizsgálata révén a megvizsgálva helyett). Az igék hatókörét tovább (345) csökkentik az −izálás és a fosztóképzők révén, banális kijelentéseknek pedig a mélység látszatát kölcsönzik a nem−hez tolt fosztóképző alkalmazásával (nem valószínűtlen). Az egyszerű kapcsolások és prepozíciók helyébe olyan frázisokat alkalmaznak, mint a tekintettel arra; tekintetbe véve hogy; az a tény, hogy; erejénél fogva; szem előtt tartva; annak érdekében, hogy; annak a feltételezésnek az alapján miszerint; a mondatok végét pedig olyan zengő közhelyek óvják meg a semmibe puffanástól, mint az igen kívánatos; nem lehet számításon kívül hagyni; a közeli jövőben várható fejlemény; komoly megfontolást érdemel; kielégítő megoldásra jut és így tovább.

Nagyképű−szóhasználat. Egyszerű kijelentések felcicomázására olyan szavakat használnak, mint jelenségkomplexus; elementáris; individuum; objektív; kategorikus; effektív; virtuális; alapvető; elsődleges; előmozdít; képez; előterjeszt; kizsákmányol; hasznosít; eliminál; likvidál; és ezzel a tudományos pártatlanság légkörébe vonják elfogult ítéleteiket Az olyan melléknevekkel, mint a korszakalkotó; epikus; történelmi; feledhetetlen; diadalmas; ősrégi; vitathatatlan; kérlelhetetlen; valóságos, a nemzetközi politika mocskos eljárásait szokták méltóságteljessé tenni, míg azokban az írásokban, melyek célja a háború dicsőítése, a következő szavak a jellegzetesek: birodalom; trón; harci szekér; vasököl; szigony; kard; pajzs; páncél; lobogó; szöges csizma; harsona. Kultúrát és eleganciát kölcsönöznek az írásnak az olyan szavak és kifejezések, mint a cul de sac; ancien régime; deus ex machina; mutatis mutandis; status quo; Gleichschaltung; Weltanschauung. Néhány hasznos rövidítésen kívül (mint pl. az etc.) semmiféle valós szükség nincs az angolban jelenleg közkeletű idegen kifejezések százaira. A rossz írókat, különösen a természettudományi, politikai és szociológiai írókat szinte örökösen kísérti az a gondolat, hogy a latin és görög szavak hangzatosabbak az angolszász szavaknál, és ezért százával nyernek teret angolszász megfelelőikkel szemben olyan (346) fölösleges szavak, mint expediál, transzferál, extrakurrikuláris, superszenzibilis stb. A marxista írásokra jellemző zsargon főleg oroszból, németből és franciából fordított kifejezésekből és szavakból áll (hiéna; hóhér; kannibál; kispolgári; dzsentri; lakáj; veszett kutya; fehérgárdista stb.), de az új szavak gyártásának normális módszere az, hogy vesznek egy latin vagy görög tövet a megfelelő raggal vagy képzővel, aztán szükséges, még hozzábiggyesztik az −izál formulát is. Gyakran könnyebb efféle szavakat „összesrófolni” (deregionalizálni; imputálni; extramaritális; nem−fragmentált és így tovább), mint megtalálni azokat az angol szavakat, amelyek kifejezik azt, amit mondani akarunk. Az eredmény általában az, hogy fokozódik a lomposság és a homályosság.

Jelentés nélküli szavak. Bizonyosfajta írásokban, különösen a képzőművészeti és irodalmi kritikákban, teljesen meg−szokott jelenség, hogy hosszú bekezdésekre bukkanunk, amelyek a világon semmit nem jelentenek. Az olyan szavaknak, mint romantikus; plasztikus; értékek; holt; szentimentális; természetes; vitalitás, ahogyan a képzőművészeti kritikákban használják őket, szigorúan véve semmiféle jelentésük nincs, abban az értelemben, hogy nemcsak hogy nem mutatnak semmiféle felfedezhető tárgyra, hanem ezt az olvasó (347) nem is várja el tőlük. Amikor az egyik kritikus szerint „ MrX. művének kiemelkedő vonása az elevenség”, míg egy másik ezt írja: „Mr. X. művével kapcsolatban azonnal megdöbbenti az embert, hogy mennyire halott”, az olvasó ezt egyszerű véleménykülönbségként fogadja el. Ha az eleven és halott zsargonszavak helyett olyan szavak szerepelnének, mint a fekete és a fehér, akkor tüstént látná, hogy a nyelvet nem megfelelő módon használják, hasonlóképpen élnek vissza sok politikai szóval is. A fasizmus szónak ma már nincs semmiféle jeentése azonkívül, hogy „valami nemkívánatosat” jelöl. A demokrácia; szocializmus; szabadság; hazafias; realisztikus; igazság szavak mindegyikének több különböző jelentése van, amelyek összeegyeztethetetlenek egymással. Egy olyan szó esetében, mint a demokrácia, nemcsak hogy a szónak nincs elfogadott definíciója, hanem még annak is minden oldalról ellenállnak, hogy megpróbáljuk definiálni. Majdnem egyetemes az az érzés, hogy amikor demokratikusnak nevezünk egy országot, akkor dicsérjük: következésképpen minden rezsimnek a védelmezői, bármiféle légyen is az, azt állítják, hogy rendszerük demokrácia, és attól félnek, hogy fel kellene hagyniuk a szó használatával, ha az valamiféle jelentéshez kötődne. Az efféle szavakat gyakran tudatosan használják tisztességtelenül, azaz annak, aki használja őket, megvan a maga privát definíciója, de hagyja, hadd higgye hallgatója, hogy valami mást ért rajta. Az efféle kijelentéseket, mint hogy Pétain marsall igaz hazafi volt; a szovjet sajtó a világ legszabadabb sajtója; a katolikus egyház ellenzi az üldözéseket, mindig szándékos becsapásnak szánják. Más szavakat változó jelentéssel használnak, a legtöbb esetben többé−kevésbé tisztességtelenül. Ilyen az osztály; totalitárius; tudomány; haladó; reakciós; burzsoá; egyenlőség.
Most, hogy összeállítottam a csalásoknak és a perverzióknak ezt a katalógusát, hadd adjak még egy példát arra, hogy ezek miféle írásra vezetnek. Ennek, természeténél fogva, képzeltnek kell lennie. Lefordítok egy jó angolsággal írott bekezdést (348) a legrosszabb fajta modern angolra. Íme egy közismert vers a Prédikátor könyvéből:

Fordítván magamat látám a nap alatt, hogy nem a gyorsaké a futás, és nem az erőseké a viadal, és nem a bölcseké a kenyér, és nem az okosoké a gazdagság, és nem a tudósoké a kedvesség; hanem idő szerint és történetből lesznek mindezek. (Préd. 9.13. Kár.)

És most modern angolsággal:

Korunk jelenségeinek objektív vizsgálata kényszerítően vezet arra a következtetésre, hogy a kompetitív tevékenységek során a siker vagy a kudarc nem mutat semmiféle olyan tendenciát, amely szinkronban lenne a veleszületett képességekkel, hanem kivétel nélkül mindig jelentős mennyiségű kiszámíthatatlansági tényezőt kell figyelembe venni.

Ez paródia ugyan, de nem nagyon durva paródia. Az írás elején szereplő 3. számú mintapéldában több helyen is találkozunk például ugyanezzel a fajta angolsággal. Látható, hogy nem készítettem teljes fordítást. A mondat eleje és vége elég szorosan követi az eredeti jelentését, de a közepén a konkrét illusztrációk − futás, viadal, kenyér − feloldódnak egy üres frázisban: „kompetitív tevékenységek során a siker vagy a kudarc"−ban. Ennek így kell lennie, mert abból a fajtából, amelyről beszélek − aki képes azt leírni, hogy „korunk jelenségeinek objektív vizsgálata” −, nincs modern író, aki pontos és részletes módon rendezné el a gondolatait. A modern prózai irányzatok teljes egészükben távolodnak a konkrétságtól. Most elemezzük egy kicsit közelebbről ezt a két mondatot. Az első (az angol eredetiben) negyvenkilenc szót, de csak hatvan szótagot tartalmaz, és minden szava a mindennapi életből származik. A második harmincnyolc szót és kilencven szótagot tartalmaz; tizennyolc szava latin eredetű, egy pedig (349) görög. Az első mondat hat eleven képet tartalmaz, és csak egyetlen olyan frázist („idő szerint és történetből"), amelyet ködösnek nevezhetünk. A másodikban nincs egyetlen friss lenyűgöző frázis sem, és jóval nagyobb szótagszáma ellenére is csak rövidített változata az első mondatban foglalt jelentésnek. Ám kétségkívül mégis ez a második fajta mondat terjed a modern angolságban. Nem akarok túlozni. Ez a fajta írás még nem általános, és az egyszerűség itt−ott még mindig behatol a legrosszabbul megírt oldalakra is. Ám ha azt mondanák nekünk, hogy írjunk néhány sort az emberi szerencse bizonytalanságáról, valószínűleg sokkal közelebb kerülnénk az én képzelt mondatomhoz, mint a Prédikátor−éhoz
Mint megpróbáltam kimutatni, a modern írás legrosszabb formájában nem abból áll, hogy a jelentésük kedvéért választják ki a szavakat, és képeket találnak ki, hogy világosabbá tegyék a jelentésüket, hanem abból, hogy hosszú szófüzéreket csirizelnek össze, amelyeket valaki más már rendbe rakott, ennek eredményét pedig merő szemfényvesztéssel teszik közölhetővé. Ennek a fajta írásnak az a vonzóereje, hogy könnyű. Könnyebb − és ha az ember rászokott, sokkal gyorsabb azt mondani, hogy Véleményem szerint nem igazolható az a feltételezés, hogy, mint azt mondani, hogy én úgy gondolom. Ha az ember előre gyártott frázisokat használ, nemcsak hogy nem kell keresnie a szavakat, de nem kell törődnie a mondatok ritmusával sem, mivel ezek a frázisok általában úgy vannak elrendezve, hogy többé−kevésbé jól hangozzanak. Amikor az ember sietve fogalmaz − például gyorsírónak diktál, vagy beszédet mond a nyilvánosság előtt −, akkor elég természetes, hogy belesüpped ebbe a nagyképű, latinos stílusba. Az olyan elcsépelt szólások, mint az egyik meggondolás, amelyet szem előtt kell tartanunk; vagy az a következtetés, amelyet mindnyájan készségesen elfogadunk, sok mondatot megmentenek a hanyatt eséstől. Ha az ember áporodott metaforákat, hasonlatokat és idiómákat használ, sok szellemi erőfeszítést megspórol magának, de ennek az az ára, hogy mondanivalója homályossá válik, mégpedig nemcsak (350) az olvasó, hanem saját maga előtt is. Ez a jelentősége az összekutyult metaforáknak. A metaforának egyetlen célja: valaminek a vizuális felidézése. Amikor ezek a képek összeütköznek − mint az olyan kijelentésekben, hogy a fasiszta polip eldalolta a hattyúdalát; a szöges csizma az olvasztótégelybe került, akkor biztosra lehet venni, hogy az író nem látja lelki szemeivel maga előtt azokat a tárgyakat, amelyeket megnevez − más szavakkal: valójában nem gondolkodik. Nézzék meg újra azokat a mintapéldákat, amelyeket ennek az esszének az elején adtam. Laski professzor (1) negyvenöt szóban négy tagadást alkalmaz. Ezek közül egy felesleges, értelmetlenné teszi az egész bekezdést, ezenfelül pedig ott van a nyelvbotlás, az idegen a rokon helyett, ami további értelmetlenség, és jó néhány elkerülhető nehézkesség, amelyek tovább fokozzák az általános homályosságot. Hogben professzor (2) köveket kacsáztat természetes sokasággal, amely képes előírni valamit, és miközben helyteleníti a lenyelni a békát hétköznapi kifejezést, nem hajlandó felütni a szótárt, és megnézni, hogy az ostoba szó mit jelent. A harmadik mintapéldának, ha nem vagyunk hozzá elnézőek, egyszerűen nincs semmi értelme: szándékolt jelentését valószínűleg ki lehetne hüvelyezni, ha a teljes cikket elolvasnánk, amelyben előfordul. A negyedik mintapéldában az író többé−kevésbé tudja, mit akar mondani, de az elkoptatott frázisok úgy fojtogatják, ahogyan a tealevelek eldugítják a mosogató lefolyóját. Az ötödik mintapéldában a szavak és a jelentésük szinte elváltak egymástól. Azoknak az embereknek, akik így írnak, általában van valami érzelmi mondanivalójuk − nem szívelnek valamit, és ki akarják fejezni szolidaritásukat valami mással −, de részleteiben nem érdekli őket, hogy mit írnak le. Egy aggályos író minden egyes mondatnál, amit leír, legalább négy kérdést tesz föl magának: Mit próbálok mondani? Milyen szavakkal lehet ezt kifejezni? Milyen kép vagy idióma fogja ezt világosabbá tenni? Elég friss ez a kép ahhoz, hogy hatása legyen? És valószínűleg feltesz magának még két további kérdést is: Ki tudnám ezt rövidebben is fejezni? Nem mondtam valamit, (351) ami csúnya, de elkerülhető? Ám senki nem köteles ezt a sok fáradságot magára venni. Ki is bújhat alóla, ha egyszerűen ajtót−ablakot nyit az agyában, és hagyja, hadd zúduljanak bele az előre gyártott frázisok, amelyek megalkotják helyette a mondatait − bizonyos mértékig még a gondolatait is végig gondolják helyette −, és szükség esetén azt a fontos szolgálatot is ellátják, hogy önmaga elől is elrejtik a mondanivalóját, És ez az a pont, ahol világossá válik a politika és a nyelvünk lealacsonyodása közötti kapcsolat.
Korunkban nagyjából igaz az, hogy a politikai irodalom rossz irodalom. Amikor nem igaz, akkor általában kiderül, hogy az író valamiféle lázadó, aki a saját magánvéleményét fejezi ki, nem pedig holmi „pártvonalat”. Az ortodoxia, légyen bármilyen színezetű, a jelek szerint élettelen, utánzó stílust követel meg. A brosúrákban, vezércikkekben, kiáltványokban, fehér könyvekben és a miniszterhelyettesek beszédeiben található dialektusok persze pártról pártra változnak, de mind hasonlítanak egymásra abban, hogy az ember szinte soha nem talál bennük friss, élénk, házi sütetű beszédfordulatokat. Amikor az ember megfigyel az emelvényen egy fáradt bértollnokot, aki mechanikusan ismételgeti a jól ismert frázisokat − bestiális atrocitások; vaspata; vérmocskos zsarnokság; a világ szabad népei; vállvetve állunk −, gyakran az a furcsa érzése támad, hogy nem egy eleven embert figyel, hanem valamiféle bábut, és ez az érzése hirtelen fölerősödik, amikor a fény a szónok szemüvegére hullik, és ezek üres korongokká válnak, melyek mögött mintha nem is volna szem. És mindez nem puszta fantaziálás: az a szónok, aki ezt a frazeológiát használja, már elindult abba az irányba, hogy géppé változtassa önmagát. Gégéjéből a megfelelő hangok törnek ki, de az agya mindebben nem úgy vesz részt, mintha maga választaná meg a szavait. Ha megszokta, hogy újra meg újra elmondja ugyanazt a beszédet, akkor talán ugyanúgy nincs is tudatában annak, amit mond, mint aki a templomban a litánia válaszait hajtogatja. A tudatosságnak ez a lecsökkent állapota (352) pedig, ha nem is nélkülözhetetlen, de mindenesetre kedvező feltétele a politikai konformizmusnak.
Korunkban a politikai szónoklat és írás nagyrészt a védhetetlen dolgok védelmezéséből áll. Meg lehet ugyan indokolni olyasmiket, mint az indiai brit uralom folytatását, az orosz tisztogatásokat és deportálásokat, vagy a Japánra ledobott atombombát, de csak olyan érvekkel, amelyek túlságosan brutálisak ahhoz, hogysem a legtöbb ember szembenézzen velük, és amelyek nem állnak összhangban a politikai pártok nyilvánosan vallott céljaival. Ezért a politikai nyelvezetnek óhatatlanul eufemizmusokból, szónoki kérdésekből és pusztán ködös homályosságból kell állnia. Védtelen falvakat bombáznak a levegőből, legéppuskázzák az állatokat, gyújtólövedékekkel felgyújtják a kunyhókat: ezt pacifikációnak nevezik. Parasztok millióitó1 veszik el a földjüket és zavarják ki őket az utakra, annyival, amennyit magukkal tudnak vinni, aztán ezt a lakosság áttelepítésének vagy a határok kiigazításának nevezik. Éveken át tárgyalás nélkül börtönbe zárnak embereket, aztán vagy tarkón lövik őket, vagy elküldik a sarkvidéki favágó táborokba, hogy a skorbut végezzen velük: ezt nevezik a megbízhatatlan elemek felszámolásának. Erre a frazeológiára van szükség, ha az ember nevükön akarja nevezni a dolgokat, anélkül hogy szellemi képüket is felidézné. Vegyünk például egy jómódú angol professzort, aki védelmébe veszi az orosz totalitarizmust. Nem mondhatja ki kereken: „Hiszek abban, hogy meg kell ölnünk ellenfeleinket, ha ezzel jó eredményeket érhetünk el.” Ezért valószínűleg ilyesmit fog mondani:

Bár készséggel elismerem, hogy a szovjet rezsim mutat bizonyos olyan vonásokat, amelyeket a humanisták talán hajlamosak elítélni, de azt hiszem, egyet kell értenünk abban, hogy a politikai ellenzékiség jogának bizonyos korlátozása az átmeneti időszakok elkerülhetetlen velejárója, és hogy az a szigor, amelynek az orosz népnek alá kellett vetnie (353) magát, a konkrét eredmények szférájában kielégítően igazolódott.

Ez a felfuvalkodott stílus önmagában is egyfajta eufemizmus. A latin eredetű szavak tömege úgy borítja el a tényeket, mint egy puha hószőnyeg, elmossa a körvonalakat, és eltakarja az összes részleteket. A tiszta nyelvezet legfőbb ellensége az őszintétlenség. Amikor az ember valódi és kinyilvánított céljai között szakadék van, akkor az ember mintegy ösztönszerűen úgy folyamodik a hosszú szavakhoz és a kifulladt szófordulatokhoz, ahogy a tintahal tintát fecskendez ki maga körül. A mi korunkban olyasmi nem létezik, hogy valaki „távol tartsa magát a politikától”. Minden ügy politikai ügy, maga a politika pedig egy csomó hazugság, félrebeszélés, ostobaság, gyűlölet és skizofrénia. Amikor általában rossz a légkör, akkor azt a nyelvnek is meg kell szenvednie. Úgy sejtem − nem tudok eleget ahhoz, hogy ezt a sejtésemet igazolni is tudjam −, hogy a diktatúra eredményeképpen az elmúlt tíz−tizenöt évben a német, az orosz és a francia nyelv is elsilányodott.
De ha a gondolat megrontja a nyelvet, akkor a nyelv is megronthatja a gondolatot. A hagyomány és az utánzás révén elterjedhet a rossz nyelvhasználat, még olyan emberek között is, akiknek pedig tudniuk kellene, hogy ez rossz, és tudják is. Az elsilányított nyelvezet, amelyről beszéltem, bizonyos tekintetben nagyon kényelmes. Az olyan frázisok, mint nem jogosulatlan feltételezés; sok kívánnivalót hagy maga után; semmiféle hasznos célt nem szolgálna; az a meggondolás, amelyet szem előtt kell tartanunk, állandó kísértést jelentenek, olyanok, mint egy doboz aszpirin, amely mindig az ember keze ügyében van. Ha újra végignézik ezt az esszét, biztosan úgy fogják találni, hogy újra meg újra elkövettem pontosan azokat a hibákat, amelyek ellen tiltakozom. De a ma reggeli postában kaptam egy brosúrát, amely a németországi állapotokkal foglalkozik. Szerzője azt mondja, hogy „kényszerítve érezte magát” a megírására. Véletlenszerűen (354) belelapozok, és szinte az első mondat, amelybe beleütközöm, a következő: „(A szövetségeseknek) alkalmuk nyílt arra, hogy nemcsak oly módon érjék el Németország társadalmi és politikai struktúrájának radikális megváltoztatását, hogy elkerülhessék magában Németországban a nacionalista reakciót, hanem egyidejűleg lefektethessék egy egyesült és együtt−működő Európa alapjait.” Mint látjuk, az író „kényszerítve érzi magát”, hogy írjon − feltehetőleg úgy érzi, hogy van valami új mondanivalója −, ám szavai, akárcsak a kürtszóra válaszoló huszárló, automatikusan a jól ismert, sivár alakzatba sorakoznak. Hogy az ember agyába ne törhessenek be az előre gyártott frázisok (lefektetni az alapokat; radikális átalakulást elérni), azt csak úgy lehet megakadályozni, ha az ember állandóan őrséget áll ellenük, mert minden egyes ilyen frázis érzésteleníti agyának egy részét.
Korábban mondtam már, hogy nyelvünk hanyatlása valószínűleg gyógyítható. Akik ezt tagadják, ha egyáltalán vitába szállnának, azzal érvelnének, hogy a nyelv pusztán a fennálló társadalmi körülményeket tükrözi, és fejlődését nem befolyásolhatjuk azzal, hogy közvetlenül elkezdünk a szavakon és mondatszerkezeteken bütykölni. Ami a nyelv általános hangvételét vagy szellemét illeti, az talán igaz lehet, de részleteiben nem igaz. Ostoba szavak és kifejezések gyakran letűntek már, nem holmi evolúciós folyamat révén, hanem egy kisebbség tudatos akciójának eredményeképpen. íme, két példa a közelmúltból: a derítsünk fel minden utat és a mozgassunk meg minden követfrázisokat néhány újságíró gúnyolódása teljesen kiirtotta. Hosszú listát lehetne összeállítani azokból a légypiszokszerű metaforákból, amelyektől hasonló módon megszabadulhatnánk, ha elég sok ember érdeklődne a feladat iránt: lehetséges lenne a nevetségességgel kiirtani a nem ... telen fordulatot is, továbbá csökkenteni az átlagos (355) mondatban előforduló latin és görög szavak mennyiségét, kiszorítani az idegen kifejezéseket, az elpottyantott tudományos műszavakat, és általában divatjamúlttá tenni a nagyképűséget. Ám mindezek csak jelentéktelenebb kérdések. Az angol nyelv védelme ennél sokkal többet jelent, és talán a legjobb lenne ott kezdeni, hogy mit nem jelent. Mindenekelőtt semmi köze nincs az archaizáláshoz, az elavult szavak és beszédfordulatok megmentéséhez, vagy egyolyan „szabványos angolság” kialakításához, amelytől sohanem szabad eltérni. Éppen ellenkezőleg, különösen arra vonatkozik, hogy selejtezzünk ki minden olyan szót és szólást, amely elkopott, és túlélte a hasznosságát. Semmi köze nincs a nyelvtani és mondattani helyességhez, melyeknek mindaddig nincs jelentősége, amíg az ember világossá tudja tenni a mondanivalóját, se az amerikanizmusok kerüléséhez, se ahhoz, hogy az embernek úgynevezett „jó prózastílusa” legyen. Másfelől viszont nem jelent hamis egyszerűséget sem, és nem próbálja meg az írott angolságot közbeszédivé tenni. Még csak azt sem jelenti, hogy minden esetben részesítsük előnyben az angolszász szót a latin eredetűvel szemben, bár azt igen, hogy a lehető legkevesebb és legrövidebb szót használjuk, amivel a mondanivalónkat ki tudjuk fejezni. Ám mindenekfelett arra van szükségünk, hogy hagyjuk, hogy a jelentés válassza meg a szót, és ne fordítva. A legrosszabb, amit az ember a prózában a szavakkal tehet, ha megadja magát nekik. Amikor egy konkrét tárgyra gondolunk, szavak nélkül gondolkodunk, és ha le akarjuk írni azt a dolgot, amit magunk előtt látunk, akkor valószínűleg addig vadászunk utána, amíg meg nem találjuk pontosan azokat a szavakat, amelyek illeni látszanak rá. Amikor valami elvont dologra gondolunk, akkor hajlamosabbak vagyunk kezdettől fogva szavakat használni, és ha tudatos erőfeszítéssel nem akadályozzuk meg, akkor bezúdul a divatos nyelvhasználat, és elvégzi a munkát helyettünk, amivel együtt jár, hogy elhomályosítja vagy akár meg is változtatja a mondanivalónkat. Valószínűleg az a legjobb, ha addig halogatjuk a szavak használatát, amíg csak (356) lehetséges, és mondanivalónkat képek és érzékelések révén annyira világossá tesszük, amennyire csak tudjuk. Utána aztán kiválaszthatjuk − nem egyszerűen elfogadjuk − azokat a kifejezéseket, amelyek a legjobban megfelelnek annak, amit mondani akarunk, majd a dolgot visszájára fordítva eldönthetjük, milyen benyomást fognak kelteni szavaink egy másik emberben. Ez a végső szellemi erőfeszítés kiirtja a szövegből az összes áporodott vagy zagyva képeket, az összes előre gyártott frázisokat, szükségtelen ismételgetéseket, általában a humbugot és a homályosságot. Az embernek azonban kétségei lehetnek afelől, hogy milyen hatása lesz egy szónak vagy egy kifejezésnek, ezért szüksége van szabályokra, amelyekre támaszkodhat, ha az ösztöne cserbenhagyja. Azt hiszem, a következő szabályok a legtöbb esetben alkalmazhatók:

I. Soha ne használj olyan metaforát, hasonlatot vagy más szófordulatot, amellyel nyomtatásban találkozni szoktál.
II. Soha ne használj hosszú szót, ha egy rövid is megteszi.
III. Ha egy szót ki lehet húzni, akkor mindig húzd ki.
IV. Soha ne használj szenvedő alakot, ha a cselekvőt is használhatod.
V. Soha ne használj idegen kifejezést, tudományos műszót vagy zsargonszót, ha találsz rá hétköznapi angol megfelelőt.
VI. Inkább szegd meg bármelyiket ezek közül a szabályok közül, mintsem hogy valami kifejezetten barbár dolgot mondjál.

Ezek a szabályok eleminek látszanak, és azok is, de magatartásának mélységes megváltoztatását követelik meg mindenkitől, aki hozzászokott ahhoz, hogy a manapság divatos stílusban írjon. Lehet, hogy valaki mindegyiket betartja, és mégis rossz angolsággal ír, de nem lesz többé képes olyasmiket leírni, mint amiket a cikk elején az öt mintapéldában idéztem.
Nem foglalkoztam itt a nyelv irodalmi használatával, pusztán a nyelvvel mint a gondolatok kifejezésének és nem elrejtésének vagy megakadályozásának eszközével. Stuart Chase és mások már−már azt állítják, hogy az elvont szavaknak (357) nincsen semmi jelentésük, és ezt ürügyül használják fel valamiféle politikai kvietizmusra. Mivel nem tudjuk, mi a fasizmus, hogyan harcolhatnánk a fasizmus ellen? Efféle képtelenségeket persze nem kell bevennünk, de fel kell ismernünk, hogy a jelenlegi politikai káosz kapcsolatban áll a nyelv romlásával, és hogy valószínűleg elérhetnénk némi javulást, ha a nyelvi oldaláról fognánk meg a dolgot. Ha egyszerűsítjük az angolságunkat, megszabadulunk az ortodoxia legrosszabb ostobaságaitól. Nem beszélhetjük egyik kötelező dialektust sem, és ha egy ostoba megjegyzést teszünk, ostobasága még önmagunk előtt is nyilvánvaló lesz. A politikai nyelvezetet − és különféle variációkkal ez áll az összes politikai pártokra, a konzervatívoktól az anarchistákig − arra találták ki, hogy a hazugságok igaznak, a gyilkosságok tiszteletreméltónak hangozzanak, és a valódiság látszatát kölcsönözzék annak, ami csak üres levegő. Ezt pillanatnyilag nem változtathatjuk meg, de megváltoztathatjuk legalább a saját szokásainkat, és időn−ként, ha elég hangosan röhögünk rajtuk, a szemétkosárba vethetünk néhány elkoptatott és haszontalan frázist − az olyanokat, mint a szöges csizma; az Achilles−sarok; a melegágy; az olvasztótégely; a savpróba; a valóságos pokol, vagy a verbális szemét valamelyik másik halmát − mert ott a helyük.
1946, 1947 Szilágyi Tibor fordítása