Földbirtok igazgatással kapcsolatos fogalmak. XVI-XVIII. sz.

Accusatio: vád. Falusi bíró, illetve községi tanács, úriszék vagy felsőbb bírósági fórumok előtt lehetett elő terjeszteni.
Actio: vád, kereset, panasz ; a falusi bíró, illetve községi tanács és az úriszék törvénykezési gyakorlatában éppúgy, mint felsőbb bíróságokéban.
Actor: felperes. Mint más bíróságok előtt, úgy a falusi bírói, illetve községi tanácsi és úriszéki törvénykezés gyakorlatában is az a személy, aki a vádat, panaszt, keresetet előterjeszti.
Ako, ako tritici, akonalia: gabonaakó. Eredetileg űrmérték, utóbb annak a gabonaszolgáltatásnak a neve, amelyet — a kilenceddel szemben — az évi termésmennyiségtől függetlenül és nem minden gabonafajtából szedtek.
Allodium, allodiatura, Maierhof, Hof : major, majorság. A birtokosokat minden falujukban megillette a művelhető földnek (szántónak, rétnek, kertnek) legalább akkora hányada, amekkorát egy-egy helybeli jobbágycsalád használt. Egy idő után a közös legelőből, erdőből, halászóhelyből is külön darabokat hasítottak ki maguknak, és alkalomadtán szőlőt telepítettek, erdőt irtottak, halas-tavat ásattak saját használatra. Ezeket a földesúri kezelésben álló földeket hívták a jobbágyok által birtokolt úrbéres földekkel szemben majorsági, allodiális földeknek. Irányító központjaik, a voltaképpeni majorságok, allódiumok rendszerint ott alakultak ki, ahol nagyobb számú nemesi állatállomány bizonyos szolgaszemélyzet helybentartását tette szükségessé. Ilyen helyeken személyzeti lakások, állatok elhelyezésére meg gazdasági eszközök és termények tárolására szolgáló épületek, esetleg malmok, sörfőzök stb. emelkedtek.
A majorságok munka erőszükségletét nagy részben úrbéresek robotoltatásával fedezték, csupán a major irányításához és az állatgondozáshoz s néhol még a szőlő- és kertműveléshez, a halgondozáshoz, erdőőrzéshez, sörfőzéshez tartottak állandó alkalmazottakat (majorost v. allodiatort, majorosnét, bérest, vincellért, kertészt, erdőőrt, sörfőzőt stb.). Máskor az ilyen munkát (akárcsak az aratást, esetleg cséplést) alkalmi napszámosok végezték. Majorsági munkaeszközök híján hosszú időn át a robotosok eszközeit használták.
Magyarországon a majorsági gazdálkodás csak a XVI. században indult erőteljesebb fejlődésnek. Először a század elején követeltek a parasztok egy részétől számottevőbb robotot. A század közepén átmenetileg a bérgazdálkodás lendült fel, majd ismét a robotszolgáltatás súlyosodott, most már a korábbinak többszörösére.
A 15 éves háború pusztításai az ország legtöbb táján erősen visszavetették a majorsági gazdálkodást, de a következő században, ha kisebb-nagyobb zökkenőkkel is, továbbfejlődött.
Aratrum: 1. eke; 2. ekealja, eredetileg kétségkívül az egy ekével megművelhető szántóterület, 120—150 hold körül.
Arenda: bérlet, bérösszeg. A földbirtokosok a nemesi tulajdon és a zálogbirtoklás mellett bizonyos pénzösszeg rendszeres fizetése ellenében meghatározott időre is használhattak földeket, jogosítványokat. A használatnak ezt a módját nevezték bérletnek (arendának). Lehetősége nyílt arendálásra és ezzel egy szabadabb, polgáribb birtoklási forma igénybevételére a polgári és paraszti állapotúaknak is. Parasztok főleg megüresedett jobbágytelkeket, telekrészeket vettek bérbe, máskor kisebb királyi haszonvételeket vagy egyéb jogosítványokat is. A bérletnek és a fizetendő összegnek egyaránt arenda volt a neve.
Arenda egyes esetekben nem bért, hanem váltságösszeget, máskor jövedelem-, becsűösszeget jelentett.
Armalista, armalis: nemeslevéllel bíró birtoktalan nemes. Saját föld hiányában gyakran jobbágytelken gazdálkodott.
Autumnalia: ősziek, az ősszel elvetett gabona, elsősorban búza és rozs. 
Avena: zab.
Blada: általában a tavaszi vetések latin neve (frugesszel, az ősziekkel szemben.) 
Braxatorium, braveda: sörfőzőüzem, sörfőzőház. sörfőzés az ún. kisebb királyi haszonvételek egyike volt, a földbirtokos kizárólagos joga sör készítéséhez és árusításához. Jogát gyakran bérbe adta és ilyenkor nem fizetett földesúri alkalmazott vezette az üzemet, illetve végezte az árusítást, hanem bérlő, aki évi árendát adott. A földesúr gyakran saját gyártmányú sörét kényszeríttette rá meghatározott mennyiségben a falura, hogy azt az előírt áron kimérje és a befolyt összeget neki átadja. A sörfőzést a XVI—XVII. században a Felföldön és Nyugat-Dunántúlon megforduló német zsoldosseregek és a felföldi német polgárság-parasztság igényei tették nálunk virágzó iparággá.
Calcatura: nyomás. A nyomásos szántóművelés a XIX. századig Európa-szerte általánosan elterjedt gazdálkodási forma volt. Ebben a rendszerben a szántóterületnek egy-egy, rendszerint összefüggő részét a közösség akaratának megfelelően egységesen (egy időszakban és többnyire azonos veteményeket termelve) művelték, illetve pihentették. A legelterjedtebb háromnyomásos rendszerben az egyik év végén őszieket (leginkább búzát, rozst), a következő év elején tavasziakat (főként árpát, zabot, kölest) vetettek, a harmadikban a föld műveletlen maradt. Nyomásnak (mezőnek, fordulónak, járásnak, spatiumnak, tabulábak, tractusnak, calcaturának) az évről évre egységesen vetett, illetve pihentetett szakaszt nevezték.
castellanus: várnagy, capitaneus: kapitány. A várnagy, illetve a kapitány a vártartomány központjában álló vár katonai vezetője és sokáig egyúttal az uradalmi gazdasági ügyek legfőbb irányítója volt. Ha prefektus vagy főkapitány állott a tartomány élén — ami a XVII. században még ritkán fordult elő — akkor a castellanus (capitaneus) hatásköre szűkebb térre szorult ; a vár rendjéről, kapuinak, falainak és a börtönben fogva tartott raboknak őrzéséről, a vár vízszükségletének biztosításáról gondoskodott, parancsnoksága alá rendelt hajdúk, darabontok útján.
Census, Zins. Így nevezték a jobbágytelek (vagy zsellértelek, ház) használata fejében a földesúrnak fizetendő évi pénzszolgáltatást, nem egészen helyes szóval a „föld-bért”. A pénzjáradék legáltalánosabb formája volt ez, amelyet már századokkal a török hódoltság kora előtt is szedtek. A jobbágyok két-három részletben rótták le (leggyakrabban tavasszal : Szent György napkor, húsvétkor vagy pünkösdkor, ősszel : Szent Mihály vagy Szent Márton napkor és néha karácsonykor). A paraszti telkekre (házakra) kivetett összeg az egy uradalomhoz tartozó falvakban megközelítőleg hasonló, egy falun belül teljesen azonos szokott lenni. Az összeget a jobbágytelek nagyságának megfelelően állapították meg (rendszerint egésztelekre, máskor fél- vagy negyedtelekre), és akinek az egységnél kisebb telke volt, az csak a megfelelő hányadot adta. A parasztközösségre gyakran együttesen vetették ki a censust. Az 1514. évi törvény évi egy aranyforintban határozta meg, ez a rendelkezés azonban csak kevés helyen ment át a gyakorlatba. A század végén már sokhelyütt magasabb volt a földbér az 1514-ben előírtnál, olyan uradalmakban azonban, ahol a földesúr erőteljes majorságépítésbe kezdett és ennek során robotköveteléseit emelte, a pénzszolgáltatás veszített jelentőségéből és legföljebb az egykori színvonalon mozgott.
Census volt rendszerint a földesúr tulajdonában álló házak, pusztatelkek vagy bármilyen úrbéri föld használata fejében fizetett évi összeg neve is. Alkalmilag így nevezték a kisebb királyi haszonvételek bérbeadásából származó jövedelmet is (Fleischbankzins), a megváltáspénzeket (census colinarius: konyha-élés, a földesúr konyhájára adandó élelemszolgálat helyett, census servilis: robot helyett fizetett pénz) és néhol ez volt a neve a hegyvámnak is (census vini).
Condescensio, quartirium, kvártély: katonai beszállásolás ellátással. A török háborúk korában Habsburg-Magyarország területén a végvárakon kívül állandóan nagyszámú — elsősorban császári és szövetséges birodalmi német katonaság állomásozott. Falvakban szállásolták el őket, és eltartásuk, amelyet sok visszaélés, fosztogatás kísért, a parasztháztartásokra nehezedett. A legénység kvártélyának quartirium orale volt a neve, a lovaké quartirium equile.
Csausz: a törők hírvivő, követ.
Decima, dézsma, Zehent: tized. A feudális állam kezdettől fogva mindenütt biztosította az egyháznak azt a jogot, hogy a termények tizedét magának beszedhesse. Nálunk I. István király hozott erre vonatkozóan első ízben rendelkezést. A XV. században a dézsmakötelezettséget gabonára, borra, bárányra, kecskére és méhre korlátozták, a nemesség pedig, amely a gyakorlatban már régóta nem fizetett tizedet, véglegesen mentesült alóla. Az egyház részéről az a püspök (kivételesen. kiváltságos apát stb.) szedte be a dézsmát, akinek egyházmegyéjében (egyházi körzetében) község feküdt ; a dézsma egy része néha a püspök mellett működő káptalant illette, bizonyos hányada pedig (1/16, 1/8, 1/4) rendszeresen a helyi plébánosnak járt. A XV—XVI. századtól szokássá vált, hogy a püspök az egyházi tizedet földesúrnak (papnak, polgárnak, parasztnak), illetve a kincstárnak adta bérbe. A XVI. század közepétől a Kamara - végvárak ellátására és más honvédelmi költségek fedezésére rendszeresen bérelte a püspöki tizedeket; ettől az időtől alig volt már egyházi kézen. A Kamara az általa bérbe vett tizedkerületekbe decimátorokat (dézsmaszedőket) küldött ki és azok a bíró segítségével számba vették egy-egy paraszti háztartás termesét, állatállományát és beszedték a tizedet. Dézsmamentességet a bírón kívül csak a majorsági alkalmazottak és a görög keleti vallás hívei kaptak. Akiknek kevés vagy semmi gabonájuk nemi termett, azok „kereszténypénzt” fizettek. A tizedelési eljárás a decimátoroknak számtalan visszaélésre nyújtott alkalmat, és az egykori források tele vannak a parasztságnak a termés betakarítását hátráltató, megkésett szedés, túlzott dézsma-vagy élelemkövetelés, hatalmaskodás miatti panaszaival. Helyenként. nyílt ellenállásra is sor került. máskor a lakosság a behajtók elől a határba bujdosott.
-Az egykori nyelvhasználat .,dézsmán" nem mindig az itt ismertetett egyházi eredetű tizedet értette. Néhol a földesúrnak fizetendő terményhányadot is így nevezték, leggyakrabban a szőlő, a bor, a disznó után követelt „dézsmát”, máskor a gabonakilencedet.
Deserta, sessio campestralis, sessio deserta, terra deserta, terra desolata, mező puszta: pusztatelek, a jobbágy halála vagy elköltözése, elbujdosása miatt lakó nélkül és rendszerint épület nélkül maradt telek a tartozékaival, vagy olyan telek, amelyiken lakott ház volt ugyan; de lakója nem tudta megművelni földjét és így a tartozékok pusztán állottak. 
Dica (subsidium, contributio) : királyi rovásadó. (Nevét az elszámolásakor nyugtaként adott rovásnyelekről kapta.) A rendkívüli adó, amelyet a rendek a király kívánságára már a XIII. század óta időről időre „segély"-ként (subsidium) megszavaztak, Mátyás uralkodása alatt vált rendszeresebbé. A Mohács utáni idők ország-gyűléseinek azután szinte minden alkalommal meg kellett adniok a védelmi költségekhez való hozzájárulás címén, a végvárak és a magyar hadsereg fenntartására. A megszavazás egy vagy két évre szólt, és mindenkor a rendek éles ellen-állása, sérelmeik, követeléseik felsorakoztatása előzte meg. A XVI. század első felében jobbágyportánként 1—2 forintos adó volt általános, a század végén ennél jóval magasabb összegben szedték. Az adóalap is változott: a XVI. században a helyi hagyományok alapján megállapított porta (rendszerint több jobbágytelek együtt) csak 1596-ig volt a kivetés alapja, 1598-tól általában a jobbágyháztartás („ház”) lett az, majd átmeneti kísérletezgetések után. egy új, elméleti porta, amely 4 jobbágy- vagy 12 zsellérházból tevődött össze. A későbbiekben a kivetésnél a föld termőképességét, a háztartás felszereltségét és más, a jövedelmét befolyásoló tényezőket is tekintetbe vettek. A beszedést a megye i adószedők, a „dicator"-ok végezték, a bíró segítségével. A gazdátlan telkek, a tűzkárosult, „szegény” (kevés vagyonú), szabados, újonnan települt, menekült, pusztítástól sújtott jobbágyok, a zsellérek, a majorsági alkalmazottak, az iparosok. a bányászok, a hegyipásztorok, a koldusok mentesek voltak a fizetség alól. legalábbis egy időben. A kivetett adó egyes helyeken a bíró kezéhez folyt be, s ő számolt el róla. Az adókivetők visszaélései napirenden voltak ; az adófizetők viszont nem egyszer a hegyekbe bujdostak az adószedés elöl, több család költözött egy házba, vallomásaikban letagadták a való állapotot stb.
Educillatio, educillum, oenopolium, Weinbann, Weinschank: korcsmállás. Az ún. kisebb királyi haszonvételek egyike volt. A magyar nemesség a XVI. században, a majorgazdálkodás erőteljesebb kiépítésével párhuzamosan, új pénzforrásokból is igyekezett jövedelmét gyarapítani. Így vált rendszeres gyakorlattá a már addig sem ismeretlen eljárás: a földesúr saját termésű (majorsági), úrbéres szolgáltatásból (hegyvámból) eredő, bérelt tizedből befolyt vagy vett borait a maga úrbéreseinél értékesítette: konvenciós alkalmazottal mérette ki, vagy átadta a falunak, és a parasztoknak az egyidejű forgalmi árnál magasabb áron kellett kimérniük, s az így nyert összeget a földesúrnak beszolgáltatniuk. Ez az intézkedés egyben a paraszti termésű borok kimérésének korlátozását is maga után vonta a földesúrnak az év meghatározott, rendszerint túlnyomó részében egyedül volt joga birtokán bort méretni (a földesúri bort hívták Bannweinnak, tilalmi bornak), a parasztok csak a fennmaradó időben árulhattak. Az úr szigorúan ügyelt arra, hogy az öt illető borkocsmálási idő alatt a parasztok ne mérhessenek ki bort, sőt arra is, hogy parasztjai a helységben más birtokos által tartott kocsmákra ne járjanak. A földesúrnak a XVI. század közepe óta elővásárlási joga volt jobbágyai borára; gyakran gabonával fizetett.
A falunak néhol alkalma volt a földesúr kocsmáltatási jogát pénzen megváltani; ilyenkor a földesúr valóságosan nem méretett ki bort, hanem a bormérésből várható jövedelem fejében bizonyos összeget kapott úrbéreseitől. Ezt nevezték „száraz kocsmának” (educillum v. oenopolium siccumnak. Dürrbannweinnak). Sörfogyasztó vidékeken a borméréssel párhuzamosan sörmérés is folyt, másutt, különösen a XVII. század második felétől, pálinkamérés is.
Fiscus, fiscus regius: kincstár, királyi kincstár. Az állam földbirtokait és jövedelmeit a feudális korszakban fiscalis (kincstári) birtokoknak, jövedelmeknek volt szokás nevezni. Innen a „fiscus” (kincstár) fogalom elvonása: a fiscus nevében jártak el az állami birtokok és jövedelmek kezelői, .valamint a bíróságok előtt a király- és államellenes bűncselekmények ellen vádat emelő királyi jogügyigazgató.
Inquilinus: zsellér. A magyar jobbágyosztály rétegekre bomlása már a XIV. században megindult, és később szüntelenül fokozódó erővel folyt. A telkek osztódása, a terhek fokozódása és a XVI. századtól a háborús pusztítások következtében nagyméretűvé vált az elszegényedés. A legszegényebb réteg, amelynek az úrbéri földből semmi sem (vagy csak igen kevés) jutott, a zselléreké volt. Számra a XVI. század végén már a parasztság nagyobbik felét tették ki. A falu földállományának nagyságától függött, hogy a házas zselléreknek (ingullini domus habentes) a jobbágyokkal együtt mértek-e egy kevés „osztályt" (néhány holdat) a földből, vagy egészen külön, a „zsellér-utca” közelében, esetleg messzebb a határban, a többiektől elkülönített helyen. Emellett vagy ehelyett némi rétet, gyümölcsöst, a szőlőtermő vidéken szőlőt, párholdas irtást is birtokolhattak. Állatjuk rendszerint kevesebb, házak, felszerelésük, ruhájuk, táplálékuk rosszabb volt a jobbágyokénál. A házatlan, „más házán lakó”, más házában élő zsellérek (inquilini domus non habentes, in alienis domibus agentes, subinquilini, Inwohner, Holde, lakók) a község gazdagabb parasztjainál vagy saját hozzátartozóiknál laktak, csoportosan is; alkalmanként szőlőjük vagy irtásföldjük lehetett. Szolgáltatásokat a zsellérektől csak ritkán követeltek, rendszerint beérték a gyalogrobottal; a faluközösségnek viszont a zsellérek nem voltak teljes jogú tagjai, bár a közös erdőhöz és legelőhöz nekik is volt jussuk. Hogy létfenntartásukat biztosítsák, a zsellérek igyekeztek paraszti földeket bérelni; ha ilyen nem jutott nekik, a napszámosmunka legkülönbözőbb fajtáit vállalták. A szőlőművelésből, iparból, állattartásból és kupeckedésből élők közt nagyon jómódúak is akadtak.
Inventarium: leltár, amelyben az ingóságokat vették számba.
Iudex, iudex primarius, Oberrichter: a falu (mezőváros) bírája. A falunak szinte megtelepülése és a közösségi élet kialakulása óta szüksége volt helyi vezetőre, aki egyrészt a rendre vigyázott és a fölmerülő kisebb ügyekben bíráskodott, másrészt mint a felsőbbség akaratának közvetítője, adót szedett be és parancsokat közölt. Ezeket a feladatokat töltötte be a községi bíró. A XIII—XIV. századtól a falusi önkormányzat fejlődése során kezébe került a közös javak kezelésének és a földközösség adminisztrációjának- - az újraosztásnak, a határhasználat szabályozásának - ügye is; szántatlanul maradt földeket más kezébe adhatott; vigyáznia kellett a faluhatár épségére. Ő vezette a falu könyvét, sokszor előtte történtek az ingatlan-átruházások. Legfontosabb tevékenysége továbbra is a bíráskodás maradt, amelyet általában segítőtársaival, az esküdtekkel gyakorolt. Ítéletet a helyi szokás szerint változóan vagy egyedül, vagy velük együtt hozott. Az általa kiróható büntetéspénz értékét a földesúr határozta meg. A bíróval szemben engedetlent megbüntették.
A bírót és az esküdteket a falu közössége választotta. Megbízásuk rend-szerint egy évre szólt.
A falu önkormányzata nem volt független, a földesúri hatalom irányítása alatt állott. A földesúr szokott a falu számára rendtartást kibocsátani, ő gyakorolt ellenőrzést a közös jövedelem fölött is; a falu élén álló elöljáróságot arra használta fel, hogy gazdasági feladatokat végeztessen vele a maga számára. A bírónak nagy szerep jutott a földesúrnak járó szolgáltatások és adók beszedése, a földesúri haszonvételek kiaknázása terén, ő osztotta be jobbágytársait úrdolgára. A közhatalomnak ugyancsak a falu elöljárósága lett legalsó fokon a végre-hajtó szerve. Ő hirdette ki a felsőbb szervektől érkezett parancsokat és rendeleteket. Az adórovók és tizedszedők számára felvilágosításokat adott és tennivalói voltak a kivetett adó vagy dézsma beszedésében is. Ő volt felelős a közmunka és a katonai fuvarok teljesítéséért. A latrok üldözésénél elsősorban a hírek továbbítása volt a föladata. A törökkel szomszédos területen hírt kellett adnia az ellenség útjáról Kötetességei elmulasztása esetén szigorúan büntették.
Ius montanum: hegyvám. A jobbágy szőlőbirtokának terméséből a földesúr éppúgy megkövetelte a maga hányadát, mint a többi fontosabb paraszti terményből. Mivel azonban a szőlő érzékenyebb az időjárásra a gabonánál és így termés-eredménye ingadozóbb, mint amazé, itt a gabonánál szokásos — bár abból sem mindenütt szedett — kilenced helyett rendszerint évente előre meghatározott bormennyiséget követeltek a szőlősgazdáktól. Ezt nevezték hegyvámnak. L. még: promontorium.
Libertinus, libertus, liber: szabad, szabados. A XV. század óta szokássá vált, hogy a földesurak egyes jobbágyaikat katonai, telepítői vagy más szolgálataik fejében, esetleg pénzösszeg lefizetése ellenében, földesúri terheik egészétől vagy egy részétől felszabadították és így az egységes jobbágyosztályból kiemelték. Hasonló helyzetbe kerültek azok is, akik nemes nőt vettek feleségül, vagy paraszti apától és nemes anyától származtak. Különösen sok libertinus volt a földesúri mezővárosoknak iparosmesterséget folytató parasztjai közt. Akadt a szabadosok között az úr háztartásában szolgáló ember is.
A „szabadság” nem jelentett a jobbágyi kötelezettségektől való teljes mentességet. Gyakran a felszabadítást rögzítő irat maga is hangsúlyozta, hogy az aktus után a szabadosnak urát híven kell szolgálnia. A szolgálat általában a jobbágyokénál könnyebb, katonai vagy levélhordói szolgálat volt, de gyakran pénzszolgáltatás és robot is járult hozzá. A földtulajdon az úré maradt, és a szabadosi öröklési jog is erősen korlátozott volt. A szabadosi állapotot megszüntethették vagy másra ruházhatták. A királyi adó és dézsma alól a földesúri kiváltságolás az esetek túlnyomó részében nem mentesített.
Lignatio, faizás: erdőhasználat. A jobbágyoknak az ősi közös földhasználat maradványaként a község határához tartozó erdőkben sokáig joguk volt tűzifát, épületfát vágni. Ezt a jogot nevezték faizásnak, az erdőt „faizó erdőnek”. Erőteljes korlátozása a XVI. században indult meg: a földesurak egyre több erdő használatától tiltották el a parasztokat, másutt bért követeltek a favágásért.
Mola, Molendinum: malom, a legkülönbözőbb őrlöszerkezeteknek, sőt gyakran egyéb gépi erejű üzemeknek (fűrésznek, hámornak) gyűjtőneve, elsősorban mégis a gabonaőrlő malomé. Az utóbbiban vízi vagy állati, emberi erővel (kerekek közvetítése útján) hajtott malomkőpárok végezték az őrlés műveletét (mola unius rotae, unius lapidis, egy kerék malom stb.). Az őrletőnek az őrölt gabona bizonyos hányadát munkadíjként a molnárnál kellett hagynia. A molnár, ha konvenciós földesúri alkalmazott volt, a jövedelmet urának adta át. Ha bérelte a malmot, akkor a befolyó jövedelem egy részét kellett csak átadnia. Rendszerint kötelességévé tették, hogy a korpán a földesúr számára disznót hizlaljon, hogy a malom épületét rendben tartsa és hogy más épületeken is javítási munkákat végezzen.
Munera, muneralia: ajándék. Az ősi típusú paraszti termény- és állatszolgáltatások közül hamarosan kivált és különleges szabályozást nyert a legfontosabb terményekből (gabonából, borból) járó kilenced, akó, illetve hegyvám. A többi, java-részt állatból vagy állati termékből szedett kisebb szolgáltatás „ajándék”, néha „konyhaélés”, „victualia” néven minden országos szabályozás nélkül, a helyi termelés és évszázados szokások sokfélesége szerint folyt be a földesúr udvarába. Az év meghatározott napjain kellett marhát, disznót, baromfit, tojást, sajtot, vadat, vadmadarat, halat, vajat, kalácsot, háziipari terméket beszolgáltatni. Néhol beérték a kivételes alkalmakkor elfogadott, ún. „önkéntes” ajándékokkal.
Nona, Neuntel, Neündl: kilenced. Azokat a változatos mennyiségű és minőségű termény-adókat, amelyeket a jobbágyok már a feudalizmus kezdete óta fizettek uraiknak, az 1351. évi törvény kísérelte meg először — Legalább részben — egységesíteni. Elrendelte, hogy gabonából és borból ezentúl minden földesúr a termés kilencedét köteles beszedni parasztjaitól. Mennyiségileg ez, minthogy az egyházi tized behajtása után szedték, ugyancsak a termés tizedrészét jelentette. E rendelkezések nyomán ugyan valóban sokhelyütt módosult a paraszti terményadók szedésének rendje, sőt a törvény a jobbágyság jogi egységesítésének is alapjává: lett, az ország hatalmas területein azonban további századokon át sem gyökerezett meg a kilenced, és a terméstől függetlenül előre meghatározott mennyiségben szedett „akógabona” járta helyette. A kilencedet a mohácsi csata utáni két évszázadban is csak az ország egy részén követelték.
Oppidum: mezőváros, Már a XIII-XIV. század óta. a királyi városok nagyobb számban való alapításával egy időben, szokássá vált, hogy magánbirtokosok paraszti falvai földesuraiknál különféle kedvezményeket harcoltak ki maguknak. Leginkább a jó és tágas földekkel rendelkező vagy kereskedelmi utak mentén fekvő s így népességszámban és vagyonban gyorsabban gyarapodó községekből lettek ilyen mezővárosok: rendszerint nagyobb pénzösszeg lefizetése útján nyertek vásártartási jogot, szolgáltatáskedvezményt, nagyobb fokú autonómiát, A földesúri census egy összegben való fizetése azt jelentette, hogy elszakadt az a közvetlen szál, amely a jobbágyot a szolgáltatásokon keresztül földesurához fűzte; a mezőváros lakói nem az úrnak fizettek közvetlenül, hanem saját előljáróságuknak. A kiváltságok elnyerése után a mezőváros helyzete rendszerint még erősebb ütemben javult és a, környék jobbágyai közül még többen igyekeztek oda, szabadabb élet és jobb boldogulás reményében. A beköltözők főleg két táborból: pénzüket befektetni kívánó meggazdagodottak és földjüket vesztett szegények közül kerültek ki, s ezzel a mezővárosokban megindult vagyoni-társadalmi rétegződést — amely a falukénál úgyis jóval. nagyobb méretű volt — tovább fokozták. Különösen az Alföld nagy állattartó-marhakereskedö parasztvárosaiban
halmozódott föl tekintélyes vagyon a civisek legfelső rétegének kezén, másutt a szabadosságot nyert iparosok, kereskedők szaporodtak el. Velük szemben az elővárosok nyomorúságban élő zselléreinek tömege állott (bérlők, napszámosok, inasok).
Bár a kiváltságot nyert földesúri városok nagy száma — a XV-XVI. század fordulóján 800-1000 körül voltak — utóbb nem emelkedett, sőt csökkent, a XVI. század végén az ország parasztságának csaknem fele mezővárosi lakos volt már.
A királyi városoktól mindvégig megkülönböztette az oppidumokat, hogy nem emelhettek falakat belsőségük köré.
Patrocinium: kegyuraság; a földesúr kötelességei a birtoka területén fekvő egyházak anyagi támogatására és jogai azok irányítására.
Possessio: birtok, község. Eredeti jelentésétől (birtok) eltérően a korszak szóhasználatában rendszerint községet, falut jelent.
Pribék: török kém.
Processus: 1. kerület, járás. Így nevezték a földesúri igazgatásnak az egyes vártartományokon belüli egységeit is. Az egyes processusok földesúri szolgáltatásait külön-külön gyűjtötték s rendszerint külön-külön officialis irányítása alatt állottak. 2 per.
Promontorium: szőlőhegy. Az ekés műveléssel szinte egy időben elterjedt szőlőművelés, jogi formái Magyarországon a feudalizmus, az úrbéres birtokviszonyok megszilárdulásakor rögződtek meg hosszú időre. A jobbágyok szőlőbirtokának jogi helyzete lényegesen eltért a többi jobbágyföldétől. Voltak ugyan olyan szőlők is, amelyek úrbéres földeken létesültek, és így helyzetük azonos volt a jobbágy-telkekhez tartozó más földekével, de szőlőket legtöbbnyire mégis az úrbéres földeken kívül telepítettek, majorsági vagy a földesúr és úrbéresei által közösen használt erdős, gyepes helyen. (Az úrbéresek a maguk, máskor a földesúr kezdeményezésére, egyenként vagy csoportosan. ültették, rendszerint valamilyen elkülönített, termelésre alkalmasnak látszó helyen, a promontoriumon.) A szőlőkertből csak a szőlőt tekintették a telepítőének, a föld a földesúré maradt, és az úr indokolt esetben (ha pl. maga akarta majorsági kezelésbe venni) kibecsültethette belőle gazdáját. Ilyenkor — a jobbágyföldekért fizetendő alacsonyabb közbecsűvel szemben — teljes becsűt, a betelepített szőlő, és a befektetett munka teljes értékét kellett fizetnie. A földesúrnak bizonyos mértékig korlátozott kibecsültetési joga mellett a szőlőföldet a paraszt szabadon adhatta-vehette; a parasztbirtokok között tehát a szőlőhegyeken szerzett birtok volt viszonylag n legszabadabb.
Az úr majorságszőlői a parasztokétól elkülönítve, esetleg más szőlőhegyen feküdtek. Egy-egy jó fekvésű promontoriumon nemcsak falubeliek, hanem idegenek (extraneusok) is szereztek maguknak szőlőt, parasztokon kívül másutt élő polgárok, nemesek, sőt nagybirtokosok is. A szőlőhegy tulajdonosának minden szőlősgazda bortermése után előre meghatározott mennyiségű „hegyvám” (ius montanum, 1. ott), vagy ritkábban a termés „kilencede” járt, gyakran sok más apró szolgáltatás is.
Provisor: udvarbíró. Olyan uradalmakban, amelyeknek élén praefectus vagy főkapitány állott, a provisor ennek alárendeltje, kisebbrangú urasági alkalmazott volt: másutt, praefectus hiányában, első tiszttartó, az egész birtok gazdálkodásának irányítója. Legfontosabb feladata a földesúri jövedelmek növelése. Általában ő készítette az összeírásokat, urbáriumokat; felelős volt a szolgáltatások teljesítéséért. A nagybirtokosok rendszerint közép- és kisnemesi rétegből választották udvarbírójukat, kivételesen parasztok közül is.
A provisori tisztet helyenként azonosnak tekintik a várnagyéval (capitaneus). 
Querela, querimonia: panasz. Querela iniusta vagy indigna: alaptalan, méltatlan panasz. Ha valaki az úriszék vagy a falusi bíróság előtt panaszt emelt, gyakran már ezért illetéket kellett fizetnie (az összeget a bírságok rovatában számolták el); alaptalanul emelt panaszért rendszeresen szedtek bírságot.
Rationista: számtartó. Uradalmi tiszt, rangban a provisor vagy viceprovisor után következik. Kötelessége elsősorban a jövedelmek számontartása és kezelése.
Rationum exactor, rationum magister: számvevő. Az uradalmi központban működő számvevők feladata az alsúbbrangú tisztektől beadott számadások átvizsgálása, a bizonyítékokkal való egybevetése, és az észrevételek megtétele volt. Sokszor urbáriumok, összeírások elkészítésére is kiküldték őket. Nagyobb uradalmakban — akárcsak a Kamarákon — számvevőségek (rationaria) működtek.
Taxa: taksa. Általában olyan földesúri pénz- (ritkábban termény-) szolgáltatást jelent, amely a censussal ellentétben nem kapcsolódik szorosan jobbágytelekhez. A XVII. század második fele óta vált szokássá, hogy a földesurak egyes jobbágyokat meghatározott pénzösszeg (taxa) lefizetése ellenében más földesúri terhektől mentesítettek. Az ilyen „taksások” jogait gyakran szerződés biztosította, és helyzetük a többi jobbágyéhoz viszonyítva kedvezőbb, úrbéri kötöttségektől szabadabb volt. Taxának hívták néhol a jobbágyközségek által egy összegben fizetett adót és a kisnemesekre kirótt pénzszolgáltatást is.
Telonium, traiectus, vadum, Überfuhr: vám. A vám szó kettős értelmű. Jelenti azt a helyet, ahol vámot szednek (híd-, út-, révvám) és jelenti magát a beszedett díjat. A vámszedés joga a „kisebb királyi hasznonvételek” közé tartozott. Vámokat eredetileg vízi átkelőknél állítottak fel (vadum, traiectus), ahol a közlekedés biztosítása valamilyen berendezésnek: hídnak, kompnak fenntartását tette szükségessé, és a beszedett vám ezeknek a karbantartási költségét volt hivatva fedezni. A földesurak azonban az idők folyamán állandóan több hasznot igyekeztek kisajtolni vámszedési jogukból és egyre-másra állították fel a vámhelyeket ott is, ahol erre semmi szükség nem volt. A XVI-XVII. században úgyszólván Minden országgyűlésen hoztak törvényeket az ilyen „száraz vámok” (telonium siccum, aridum) megszüntetésére, de nagyon kevés sikerrel. Gyakorlatilag a szükségtelen vámok nagy része fennmaradt; nem csekély mértékben terhelte a szegény népet és nehezítette a kereskedelmet. A vámhelyen a földesúr alkalmazottja, a teloniator (vámos) szedte be a földesúr által megszabott s utóbb tarifákban (vectigal) feltüntetett összeget (telonium, vectigal) az átmenő személyek és átszállított állatok, áruk után.
A földesúr a birtoka területén tartott vásárok alkalmával is díjat szedetett a vásáron megfordulóktól; ezt vásárpénznek, telonium nundinalenak nevezték.
Terra extirpatitia: irtványföld. A parasztság az ország földjeinek művelhetővé tétele, a szántógazdálkodás kiterjesztése során már a XII—XIII. században sok helyen kifogyott a könnyen feltörhető földekből, és a legnehezebb munkára, erdős-bozótos, mocsaras területek kiirtására kényszerült. Éppen mert az ilyen földet a paraszt a maga munkájával tette termővé, az irtás a nemesi földtulajdon meg-szilárdulása után sem tartozott a jobbágytelek úrbéres földjei közé; jog szerint nemesi majorságföld maradt, s így állami adót sem kellett utána fizetni, a ránehezedő földesúri teher pedig kevesebb volt az úrbéres birtokénál. Minthogy nem tartozott a jobbágytelekhez, a parasztok egymás között adhatták-vehették, szinte polgárok módjára örökölhették. Irtást földnélküli zsellér is szerezhetett magának, a több igaerővel, munkaeszközzel és pénzzel rendelkező gazdagparasztságnak azonban általában több és nagyobb terjedelmű irtása volt. Egyes esetekben az irtott föld idők folyamán észrevétlenül az úrbéres földek közé került, s irtás jellege feledésbe ment.
Akadtak, bár kisebb számban, földesurak által irtott és majorsági kezelésben tartott irtványok is. A XVI. századtól, amikor az urak majorsági földjeik gyarapítása céljából minden talpalatnyi területet igénybe vettek, kezdték kötelezni a jobbágyot, hogy irtás előtt engedélyt kérjen. Ugyanez idő tájt szaporodott el az irtásföldekből való kibecsültetés szokása. A törvények megengedték, hogy a földesúr a föld műveltté tételének megtérítéseként fizetett összeg ellenében magához váltsa az irtást. Erre került sor csaknem mindig, valahányszor a jobbágy elköltözött földesurától.
Tricesima, Dreissigst: harmincadvám. Ennek a vámnak, amelyet az országba behozott és az országból kivitt áruk után szedtek, eredete a XII-XIII. századba nyúlik vissza. Nagysága nem egyezett pontosan az áruk értékének harmincadrészével. Az uralkodó időről időre kiadott vámszabályzatokban állapította meg az egyes áruk után fizetendő tarifát (vectigal). A harmincadfizetés alól csak a nemesek által saját használatukra behozott, illetve saját gazdaságuk termékeiből kivitt áruk voltak mentesek. A legtöbb szabad királyi városnak külön kiváltságként nyert kedvezménye volt a harmincadfizetésnél, a kedvezmény érvényesítése azonban rendszerint nem ment könnyen.
A harmincadot az országhatárokon, illetve a nagyobb kereskedelmi köz-pontokban felállított harmincadhivatalok szedték be. Ezek a hivatalok általában a Magyar Kamara szervezetébe tartoztak, egyes nagy jövedelmet biztosító állomásokat azonban a bécsi udvar az Alsó-Ausztriai Kamara alá rendelt. Az ország három részre szakadásának idején a királyi, a török és az erdélyi országrész külön, vámterület volt, tehát az egyikről a másikra átvitt áru után is harmincadot kellett fizetni.
Urbura, Urber: bányabér. Eredetileg a magánosok által bányászott ércből a királynak járó rész, amelyet azonban a király gyakran (részben vagy egészen) átengedett a földesuraknak. A Mohács utáni zavaros időkben a bányatulajdonosok sokszor az uralkodónak fenntartott részt sem fizették.
Vectura: fuvarozás, szállítás. A jobbágyok — egyéb munkaszolgáltatások mellett — fuvarozni is kötelesek voltak a földesúr számára, nekik kellett a gabonából, borból járó terményadót az uradalom központjába beszállítani, vagy esetleg értékesítés céljából onnan elszállítani. L. servitium.
Vernalia: tavasziak, az őszi vetéssel (autumnalia) ellentétben tavasszal elvetett gabonaneműek, elsősorban árpa, köles, tönköly, zab. A búza egy részét is tavasszal vetették.
Walachi: vlachok, a Felföld és Erdély havasi pásztorkodással foglalkozó szláv, román, magyar népessége.